Begreppet eutrofiering
Växtnäring -- tillväxt produktion Eutrofieringsexperiment lab sjö Bedömning, N- eller P-reglering Säsongvariation, P- och N-halter Fosforbelastning fastläggn. halt P och N-källor, -typvärden, -trender Halter och haltskillnader i sv. sjöar Sjöar med max fosforhalter 1990
|
Förluster av växtnäringsämnen och organiskt material från fiskodlingar
ger eutrofieringseffekter där närsalterna leder till ökad växtproduktion, det organiska
materialets nedbrytning leder till ökad primär syrgasförbrukning
och foderspillet gynnar produktionen av mörtfisk. Växtnäringen
härrör från det foder som tillförs i all intensiv fiskodling.
Den förr i tiden vanliga extensiva fiskodlingen, utan foderinsats,
gav inte samma problem. Förlusterna från odlingen kvantifieras genom massbalansberäkningar
som skillnaden mellan vad som introduceras med födan och vad som
tas ut med den producerade fisken. Beräkningarna kan genom användning av konstanter och förväntad utfodring och
produktion utvecklas till prognoser. De faktorer som styr förlusterna till vattenmassan är fodrets
sammansättning, graden av överutfoddring och graden av bindning
i slam. Av dessa kan särskilt de två förstnämnda påverkas genom
åtgärder. Detta har skett i Sverige sedan odlingen av fisk för
konsumtion tog fart under 1970-talet. De produktionsspecifika
förlusterna har för fosfor reducerats med ca 2/3 medan närmare
en halvering av förlusterna uppnåtts för kväve (figur). Förlusterna
1995 var 6,4 kg P och 65 kg N per producerat ton. |
|
Institutionen för miljöanalys, SLU, Box 7050, 750 07 UPPSALA Tel: 018-67 10 00 (vx), 018-67 31 10 (sekreterare) Fax: 018-67 31 56, e-post: ma@slu.se |