Begreppet eutrofiering
Växtnäring -- tillväxt produktion Eutrofieringsexperiment lab sjö Bedömning, N- eller P-reglering Säsongvariation, P- och N-halter Fosforbelastning fastläggn. halt P och N-källor, -typvärden, -trender Halter och haltskillnader i sv. sjöar Sjöar med max fosforhalter 1990
|
I en delmängd av ovanstående sjöar görs intensivare undersökningar från 1988 och framåt. Förutom att fosforhalten ökar i dessa, ökar även växtplanktonmängden under sommaren , enligt figur. På 5 år ökar mängden 40%, vilket kan ses som en bekräftelse på att den ökande fosforhalten också får biologiska effekter. En bredare bild av utvecklingen i denna typ av sjöar på senare tid (1990-- 1995) ges i tabellen där referenssjöarna indelats i sura (42 st) och neutrala (121 st). Surhetsgränsen vid indelningen går vid pH 6.
Tidsperioden är ovanligt kort för trendberäkningar, men strävan har varit att påvisa aktuella förändringar i vattenmiljön samt visa ett sätt att beskriva dem i siffror. Förändringen beskrivs med två mått, dels har riktningskoefficienter beräknats med linjär regression för varje sjö och medianvärdet för alla sjöarnas riktningskoefficienter anges. Dels har andelen riktningskoefficienter som signifikant avviker från 0 inom varje grupp angivits. I båda sjögrupperna har vattenfärg (Abs), organiskt kväve och totalfosfor ökat enligt medianriktningskoefficienterna medan oorganiskt kväve minskat något eller förblivit konstant. De variabler som ökar är de som också samvarierar positivt regionalt i en "organisk krets". Totalhalten av organiskt kol (som inte redovisas här) ökar däremot inte på det sätt som förväntas enligt den organiska kretsen.. Trots att ökningar är vanliga (mer än 50% av fallen) för vattenfärg, organiskt kväve och totalfosfor är ökningarna signifikanta i mindre än ca. 1/4 av sjöarna. I vissa fall kan dessutom en förändring i motsatt riktning avläsas. Enskilda sjöar kan således ha ganska olika utveckling trots att majoriteten förändras mer eller mindre signifikant i en annan riktning. I de sura sjöarna är andelen sjöar med signifikanta förändringar större än i de neutrala sjöarna. I de sura sjöarna har också medianförändringen varit störst, åtminstone mätt i absoluta tal. Att förändringen är störst i sura sjöar kan förklaras av att medelnivån för alla variabler är högre där och att förändringen är proportionell mot nivån. Om förändringen mäts i relativa tal (i % av medelnivån) blir skillnaden obetydlig mellan neutrala och sura sjöar. Förändringarna i båda sjögrupperna har därför sannolikt samma orsaker. I hela gruppen referenssjöar finns andra förändringar som innebär att den mänskligt betingade försurningen minskar (ej visat) medan totalkvävehalten (summa organiskt och oorganiskt kväve) och totalfosforhalten ökar. Med de eutrofieringsdefinitioner som getts har antagligen en allmän eutrofiering skett i ett stort antal vanliga skogssjöar under perioden. Orsakerna och konsekvenserna står öppna för ytterligare utredning. |
|
Institutionen för miljöanalys, SLU, Box 7050, 750 07 UPPSALA Tel: 018-67 10 00 (vx), 018-67 31 10 (sekreterare) Fax: 018-67 31 56, e-post: ma@slu.se |